TOLKIEN: DINCOLO DE POVESTE
SOMME, FRANŢA PRIMUL RĂZBOI MONDIAL
Domnule, unde vă duceţi?
Mai încolo, să găsesc un prieten.
Dacă nu mă întorc, ştii unde să-mi trimiţi lucrurile.
Staţi...
Domnule, staţi!
Dle Tolkien!
Domnule, nu faceţi asta! Aveţi nevoie de odihnă.
Nu, mă simt bine.
Întoarce-te la baracă şi aşteaptă-mă acolo.
Chiar trebuie să vă întindeţi.
Doctorul a spus că febra se poate agrava. Nu cred...
Hodges, rămâi aici! Ţi-o ordon.
Acoperiţi-vă faţa! La pământ!
Apa aia era rece.
Trebuie să vă încălziţi.
Drumul până în prima linie e lung.
Nu cred că va fi o noapte blândă.
SAREHOLE MILL, ANGLIA
- Luptaţi! - Dar sunt atât de mulţi!
Avem nevoie de întăriri.
Capturaţi steagul!
Am luat steagul!
Opriţi-i! Ne scapă.
Unde e Tolkien?
- Unde e? - Tolkien!
M-am rugat pentru un catâr puternic, care să care cutiile şi, iată,
rugăciunile mi-au fost ascultate.
Unde mergem?
La Birmingham. Du-te şi fă-ţi bagajul!
- De ce? - Pentru că aşa spun eu.
Pentru că părintele Francis ne-a găsit camere.
A fost foarte generos.
Caută o cutie şi strânge-ţi lucrurile.
Nu vreau să merg la Birmingham.
Fiţi atenţi amândoi!
Noi...
Vino încoace, Hilary!
Băieţi, ne aşteaptă vremuri grele,
avem noroc că ne bucurăm de sprijinul bisericii.
Cum tatăl vostru nu mai e...
Ronald.
Ronald!
”Ubi bene ibi patria.” Îţi aminteşti, dragul meu?
Acasă e acolo unde eşti fericit.
O să ne găsim locul nostru, iubirea mea.
Ia toate amintirile astea în suflet.
Închide-le bine şi vor rămâne acolo veşnic. Îţi promit.
Băieţi, ascultaţi-mă!
Ştiţi ce înseamnă paupertatea?
Situaţia în care ne aflăm noi acum?
Când eram micuţă, aşa începeau toate romanele.
O familie de oameni buni şi curajoşi
ajungeau brusc într-o situaţie de paupertate.
Şi cum scăpau?
Descoperind o comoară colosală.
Sau căsătorindu-se cu un om bogat.
Eu nu mă însor cu nimeni.
Atunci trebuie să ne bazăm pe comoară.
Dar oamenii nu găsesc comori în realitate, mamă.
Nu pot să te păcălesc, John Ronald, nu?
Să spunem că există comori
şi comori.
Şi s-o lăsăm aşa.
Să începem, Ronald!
Pământul începu să tremure din cauza greutăţii dragonului
care se târa spre apă,
iar un nor de venin zbura în faţa lui,
în timp ce fornăia şi răgea!
Dar Sigurd aşteptă ca dragonul să treacă peste groapă,
apoi îi înfipse săgeata sub umărul stâng,
direct în inimă!
Dragonul lovi cu coada, spărgând bolovani
şi doborând copaci în jurul său.
Apoi spuse, cu ultima răsuflare:
”Oricine m-ar fi ucis,
”aurul acesta va fi nenorocirea ta şi a tuturor celor care pun mâna pe el.”
Sigurd răspunse:
”Nu mă voi atinge de el,
”dacă pierderea lui îmi va aduce nemurirea.
”Dar toţi oamenii mor,
”iar cei curajoşi nu lasă moartea să-i îndepărteze de ce-şi doresc.”
Ştii cât de penibil pari?
Serios? În latină sunt şi mai amuzant.
Ştii ce înseamnă? Un neg mărunt.
Nu.
Acum vorbeşti ca un păun beat, prostule!
Bună, mamă! Mi-ai luat timbrele?
Bună, mamă!
Unde le-ai pus?
Domnule?
Va trebui să merg mai departe.
Gaz otrăvitor, domnule!
Abia aştept să-i văd pe băieţi.
Băieţi, am avut dreptate.
E o fiară gigantică, cu picioare uriaşe, acoperite de solzi,
cu colţi enormi, cum n-am mai văzut.
Roade din ceea ce presupun
că e femurul unui băieţel.
Pe de altă parte, aveţi tort acolo.
King Edward's? E o şcoală foarte bună.
Şi ei sunt băieţi foarte inteligenţi, dnă Faulkner.
Foarte sârguincioşi.
La sosirea din Africa, mama lor i-a educat acasă,
iar acum vorbesc mai multe limbi.
Da, dar pe plan social.
Băieţii dv. se vor găsi între cele mai bune familii din Birmingham.
Cu siguranţă e o mare diferenţă faţă de Africa.
Au trăit în Anglia
mult mai mult decât în Bloemfontein.
Nu-i aşa, băieţi?
Da, rareori ne mai luăm suliţele cu noi.
A fost greu să le găsiţi un cămin, nu?
Au avut vreo două case temporare.
Au nevoie de influenţa civilizatoare
a unui mediu stabil şi rafinat.
Ca al dv., dnă Faulkner.
Defectul meu
e că sunt prea generoasă cu tinerii mei locatari.
Mă ataşez prea mult de ei.
Edith, altă orfană, e ca propria mea fiică.
Ridică-te, noule sosit!
Tol-Kine.
Se pronunţă Keen, domnule.
- Poftim? - Se pronunţă Tolkeen.
Nu Tol-Kine. Scuze.
Stai jos!
Cum suntem atât de pretenţioşi cu pronunţiile în dimineaţa asta,
să scoatem cărţile de Chaucer.
Dl Tol-Keen va încerca să ţină pasul cu noi.
Mackintosh, începe!
Pentru numele lui Dumnezeu! Goodson-Thomas.
Wiseman.
Dle Tol-Keen.
Pasează-i lui Tolkien. În extremă.
Tâmpitule!
Nu vorbi! Nu scoate o vorbă!
Dacă mă întreabă ceva?
N-o va face.
Nu e interesat de tine.
Intră!
Credeţi că n-am nimic mai bun de făcut
decât să vă rezolv gâlcevile?
Nu, domnule. Nu cred asta.
Relaţiile din şcoală sunt temelia educaţiei.
Nu asta spunem la King Edward's?
Dle director, cu tot respectul, eu şi Gilson doar jucam rugby.
Un pic cam brutal, recunosc, dar...
Bărbaţii trebuie să fie camarazi. Indiferent de unde provin.
De la cel mai nobil,
la cel mai mărunt.
- Dumneata şi domnul... - Tolkien.
...veţi arăta asta întregii şcoli.
Veţi face totul împreună întreg trimestrul.
- Dar... - Totul!
Am înţeles.
- Ne-a făcut vasali. - Nu e cam mult?
E un standard imposibil. Scopul său e umilirea mea.
- Nu mă umileşte şi pe mine? - Tu eşti irelevant.
- De ce tot spui asta? - Pentru că aşa e.
Nu. Poate că nu provin dintr-o familie nobilă...
Nu e asta! Eşti irelevant pentru director.
- Şi tu nu? - Nu.
Pentru că eşti deosebit.
Pentru că sunt fiul lui.
Nu te opri, Edith!
- Christopher, dragule! - Gilson.
Christopher, nu te mişca!
- Gilson, nu fi absurd! - Christopher. Ia loc!
- Termină! - Chris, stai jos!
Suntem într-o bibliotecă. Stai jos, Christopher!
Ce e?
Mergem să luăm un ceai.
- Şi? - Şi...
Cum trebuie să facem totul împreună...
Eu rămân aici, mulţumesc.
Cum vrei.
Nu a vrut să vină.
Robert voia să spună
că, după explicaţiile prietenilor,
a înţeles că pedeapsa e din vina lui,
nu a ta,
aşa că ar vrea să se revanşeze invitându-te la ceai.
Ar trebui să fii flatat.
Inteligenţa ta l-a enervat.
Te-ar enerva şi pe tine, dacă ai avea un tată ca al lui Gilson.
Dacă e un singur băiat care are note mai mari decât el...
Nu e o scuză, dar...
Haide!
E mai distractiv decât să stai printre nişte cărţi vechi.
Îmi plac cărţile.
Şi nouă.
Geoffrey Bache Smith.
John Ronald Reuel Tolkien.
- Domnilor, am o idee. - Tolkien.
Gândiţi-vă că intraţi la Barrow's Stores
şi mă găsiţi păzind uşa cu un băţ foarte mare...
Unde vrei să ajungi?
Şi spun că nu e nevoie să mâncaţi prăjiturile. Le-am mâncat eu.
Am mâncat atâtea că mi s-a făcut rău...
Asta e natura autorităţii parentale.
”Am făcut-o eu, am hotărât că e rău.
”Acum o să te împiedic pe tine s-o faci.”
- Prăjiturile reprezintă... - Tot.
- Tot ce e bun. - Exact.
Tolkien, aici e Barrow's.
Regatul nostru, unde au cel mai bun ceai din oraş.
- Încă un ibric de ceai? - Mulţumesc.
Ce costă mai puţin de un şiling?
Dar nu pâine prăjită.
- Gogoşile sunt patru peni. - Bine. O gogoaşă.
- Şi trei furculiţe. - Patru.
- Şi băţul? - Băţul?
Tata e exemplul ideal.
Se pricepe la muzică. O adoră.
Mare parte din tinereţe
a studiat muzica şi a compus.
Christopher a publicat mai multe piese muzicale.
Nu mai multe, una singură.
Dă-mi zahărul!
Dar, când e vorba să-mi doresc o carieră de compozitor...
Nu. ”Visurile muzicale sunt o fantezie.
”Vei face ce am făcut şi eu. Le vei lăsa deoparte.”
Şi când intervine băţul?
Băţul era o metaforă, încetează!
Şi mama e la fel.
Ea apreciază poezia. O adoră.
Dar refuză s-o ia în calcul drept o posibilă carieră.
Mă vede doar ca avocat sau contabil.
Ea are un băţ?
Mă duc afară şi-ţi aduc un băţ. E bine aşa?
Mulţumesc.
Măcar voi puteţi discuta cu părinţii.
Dacă aş îndrăzni să spun că vreau să fiu pictor, m-ar renega.
- Nu, aş fi decapitat. - Uite băţul!
N-am mâncat prăjitura pe care au comandat-o.
De ce?
Nu eram sigur că am destui bani.
Dar asta e dulce.
Şi tu?
Ce-i cu mine?
Trebuie să-ţi doreşti ceva.
Să scap de aici. Să fiu liberă.
M-aş duce undeva unde să nu mă simt ca o orfană săracă,
unde toţi ar fi îmbrăcaţi ca regi şi regine.
Şi n-aş fi acolo ca să cânt la pian.
Sau ca să-i car geanta dnei Faulkner.
Aş fi salutată şi apreciată.
Binevenită.
Du-te la baracă, Hodges!
Lt. Geoffrey Smith îmi e prieten.
Mama lui...
Mama lui mi-a scris.
Nu mai ştie nimic despre el de săptămâni bune.
Nu mi-a răspuns nici mie la scrisori.
Mă tem că ar putea fi...
Trebuie să mă asigur că e teafăr.
N-are nicio legătură cu tine.
Trebuie să fie un prieten bun, domnule.
Cel mai bun.
Ar face acelaşi lucru pentru mine.
Dacă suntem la jumătatea drumului,
durează la fel de mult şi să mă întorc, şi să continui.
Hodges, te rog!
Sincer să fiu, la cum arătaţi,
dacă nu vin cu dv.,
n-o să-l găsiţi pe lt. Geoffrey Smith.
Să văd dacă pot să vă fac rost de medicamente.
Geoffrey, încerci să-mi iei nebunul, ticălosule?
Domnilor! Am o idee.
Ştiţi care e problema cu legendele pe care le citeşte Tolkien?
- Luminează-mă, Robbie! - Nu apar femei în ele.
Nu mă refer la fecioare palide, tremurânde, în turnuri.
Mă refer la femei voluptoase, pasionale.
- Stai jos! - Femei din sudul Europei.
Femei cu ulcioare mari de vin pe cap.
Nu poţi să stai jos şi să taci?
Precum chelneriţa noastră.
Pentru numele lui Dumnezeu!
Robbie, dacă pierd partida din cauza pălăvrăgelii tale...
O să pierzi din cauza mea.
Ce citeşti acum?
Citesc despre tărâmul morţilor.
- De fapt, încerc. - Înţelegi?
Şi chiar e condus de o femeie uriaşă.
Hel, o zeiţă imensă, nemiloasă.
Nu e suficient de pasional pentru tine?
E chelneriţa noastră!
Hel?
Da, domină tărâmul morţilor. Helheimr.
E locul unde ajung războinicii
dacă nu mor cum trebuie.
- Adică? - Dacă mor în pace.
De boală sau bătrâneţe. Oricum altcumva decât în luptă.
Îmi place ideea asta.
Acum te încântă moartea în bătălie?
Nu în sensul propriu.
Pot muri cum decide soarta,
nu eu hotărăsc asta.
Dar e în puterea mea să hotărăsc cum voi trăi.
Cu curaj sau cu sfială.
Helheimr! E avertismentul, provocarea noastră.
Ştiu. Dar mai întâi trebuie să înveţi să-l pronunţi.
Hai, provoacă-mă! Dă-mi o sarcină.
- O să vă arăt cum să evitaţi Helheimr. - Te provoc...
- ...să taci 25 de minute. - Gura, Geoffrey!
Vorbesc serios.
Cere-o pe chelneriţă în căsătorie.
- Christopher! - Ce?
Excelentă idee!
Robbie, să nu îndrăzneşti!
E o adevărată aventură care sfidează Helheimrul.
Helheimr!
Doamnă, fecioara din lac, purtătoarea speranţelor mele!
Îmi faceţi marea onoare
de a împărţi un viitor infinit cu mine...
Ar trebui să înfiinţăm un club.
- Ce? - O frăţie.
Nu suntem deja un club al băutorilor de ceai?
Un club al băutorilor de ceai
pare ceva mai potrivit pentru mama mea vitregă.
Clubul Ceaiului.
Nu sună mai bine doar pentru că-l repeţi tu.
Băieţii din Birmingham.
Parcă am fi circari.
Băieţii de la Barrow's Stores.
Barrovieni.
Clubul Ceaiului şi Societatea Barroviană.
E prea lung.
C.C.S.B.
Nu sună a boală?
Nu-mi pasă cum se cheamă.
Contează doar să ne jurăm credinţă.
Exact.
C.C.S.B. Aşa rămâne. Şi ce facem?
Schimbăm lumea!
Ce bine! Ceva simplu.
Prin artă, bufonule. Prin puterea artei.
Fraţilor, vă alăturaţi camarazilor voştri
în încercarea de schimbare a lumii?
- Da. - Da.
Helheimr!
- Helheimr! - Helheimr!
Helheimr!
”Nu cred că e de noi
”să ne ţinem după lupi,
”să ne batem între noi
”ca nişte pui crescuţi lacomi de zeiţe...”
”...au venit ursitoarele
”pentru a croi soarta micului rege,
”au spus că va fi cel mai celebru războinic,
”va fi socotit cel mai bun prinţ.
”Au tors cu iuţeală firul sorţii,
”au tulburat fortăreţele din Brálund...”
Urmaţi-mă!
N-am pălărie.
- Poftim? - N-am pălărie.
Nu-i nimic.
Oricum arată ridicol.
Ce înseamnă?
E o aberaţie.
E despre un bătrân care priveşte o broască ghinionistă,
care nu poate ateriza uşor, aşa că o mănâncă un câine.
- Tu ai inventat asta? - Da.
Toată limba?
Structurile verbelor, vocabularul, tot.
Următoarea mea limbă va fi muzicală.
- ”Uşa pivniţei.” - Uşa pivniţei?
E cel mai muzical cuvânt care-mi vine în minte.
”Uşa pivniţei.” E ceva legat de sunet.
Rotunjirea gurii...
Uşa pivniţei.
Dacă o spui la nesfârşit, începe să sune magic.
Uşa pivniţei.
- E o prostie. - Da, dacă o spui aşa.
Un cuvânt nu e frumos doar pentru cum sună.
Uşa pivniţei.
E combinaţia dintre sunet şi înţeles,
uşa către pivniţă,
un loc unde s-ar putea întâmpla ceva magic şi misterios.
Scuză-mă, ai respins baza întregii mele limbi?
Limba ta n-are valoare
dacă nu ţii cont de acest aspect important.
- Chiar aşa? - Da.
Ascultă!
Mână.
- Ar putea fi un cuvânt frumos... - Este.
Dar are un înţeles mai profund
datorită asocierii pe care o facem.
Atingere.
Vorbele nu sunt frumoase doar pentru că sună cumva.
Sunt frumoase datorită înţelesului lor.
- Spune-mi o poveste. - Poftim?
Povestea Uşii Pivniţei.
- Nu pot. - De ce?
Când cineva îmi cere să cânt la pian...
E cu totul altceva.
Spune-mi o poveste!
În orice limbă vrei.
- Nu fi absurdă! - Povestea Uşii Pivniţei.
Nu, nu sunt maimuţă de circ.
Începe cu sosirea unei prinţese mândre şi pedante.
- Ai dreptate în privinţa asta. - Cere să fie distrată.
Prinţesa Uşapivniţei se plictiseşte.
S-a săturat de torturi şi brioşe,
- ...de porţelanuri scumpe... - Nu.
Tânjeşte după o altă viaţă.
- Nu e un nume. - Ce?
E altceva.
Uşapivniţei nu e numele unei prinţese, nu poate fi.
Uşapivniţei
e un loc.
E un loc. Unul străvechi.
Şi nu se ajunge acolo decât după o căţărare periculoasă.
Atârnă... nu...
Nu?
Nu e o căţărare...
Uşă...
...cărare... drum. E un drum.
Un drum printr-o pădure deasă, întunecată.
Serios?
Şi în mijlocul Uşiipivniţei, care e un altar,
găseşti o privelişte extraordinară.
E o prinţesă mândră şi pedantă?
E un loc venerat de toţi cei ce-l cunosc.
E un loc sacru, iar în mijloc sunt...
Sunt?
Copaci.
Copaci?
Unul de un negru pur ca abanosul, altul alb ca un os.
Fiecare conţine o otravă mortală în seva sa.
Dar au crescut laolaltă de-a lungul a mii de ani.
Se sprijină unul pe celălalt, de parcă s-ar bate sau...
Rădăcinile...
crengile celor doi copaci se răsucesc,
se cuprind reciproc,
devenind un singur trunchi noduros.
Sevele lor otrăvitoare s-au amestecat,
creând o poţiune dătătoare de viaţă.
Apa din Uşapivniţei.
Şi ce efect are?
- Ce efect are? - Da. Ce efect are?
- Dacă o bei... - Da?
Dacă guşti apa din Uşapivniţei,
îţi dă puterea vederii.
Vederii dincolo de vedere.
Vezi în cele mai profunde şi întunecate cotloane ale sufletului uman.
E o magie înfometată, puternică.
O magie mai mare decât oricare de până acum.
De ce ai făcut asta?
Am fost însufleţită de spiritul din Uşapivniţei.
E rândul tău!
Nu.
Ce s-ar putea întâmpla?
N-ar trebui să înveţi?
Ba da. Mulţumesc.
- Par foarte interesanţi. - Da.
Nu spun că tot ce spun ei
va fi ceva fascinant.
- O să fie în regulă. - Da.
Sper că m-am îmbrăcat cum se cuvine.
Ceai?
Despre ce vorbiţi în mod normal?
Despre tot felul de lucruri interesante.
- Foarte interesante! - Interesante şi fascinante...
...asta când nu încercăm să schimbăm lumea.
Când nu încercăm să schimbăm lumea,
cel mai mult ne concentrăm, dră Bratt...
Spune-mi Edith.
Pe admiterea la universitate.
Toţi vreţi să ajungeţi la Oxford?
Eu şi Tolkien.
Ceilalţi vor la Cambridge.
- Trădători mizerabili! - Aveţi emoţii?
Robbie nu.
Nu cred în examinare. Eu scriu ce gândesc.
Dacă vor să mă noteze e treaba lor.
Ce abordare revoluţionară!
Mulţumesc.
Mi-ar plăcea să vă aud cântând la pian, domnişoară...
Edith.
Cântă excepţional.
Şi tu eşti compozitor, nu, Christopher?
Da.
- A fost publicat. - Dumnezeule!
Ce compozitori admiri?
- Îmi plac romanticii. - Şi mie.
Beethoven. Brahms. Wagner.
Îl apreciez pe Wagner. Nu ştiu dacă-mi place.
Îl ”apreciezi”?
Da. Ca intermediar al emoţiilor.
Operele lui sunt...
Ador Aurul Rinului a lui Wagner.
- Lui Christopher i se par prea lungi. - Ba nu.
E de înţeles.
N-ar trebui să dureze şase ore să spui povestea unui inel magic.
Gilson, nu ştii despre ce vorbeşti.
Sigur că operele pot fi considerate lungi şi laborioase,
dar, pentru mine, muzica, indiferent de lungime,
trebuie neapărat să aibă suflet. Senzaţia de îmbătare...
- Mă tem că trebuie să plecăm. - Deja?
Da, dna Faulkner îşi va face griji.
Tollers, dar mai e mult ceai.
Se apropie examenele, eu am de învăţat.
Îmi pare rău. La revedere!
Mi-a făcut plăcere.
- La revedere! - La revedere, Edith!
Aduc hainele.
Ţi-e ruşine cu mine?
Poftim?
Nu găsesc altă explicaţie.
Nu ştiu despre ce vorbeşti.
Ştii cum îmi duc zilele, John.
M-ai văzut. Sunt doamnă de companie.
Prizonieră.
Nu există societăţi secrete literare pentru mine.
Nu am scăpare.
Cânt la pian pentru dna Faulkner.
Cânt melodii oribile, siropoase, la pian.
Stau cu ea şi seara. Îi citesc. Cos cu ea.
O ascult.
Sunt pasionată de Wagner.
Vreau să vorbesc despre el. Să discut. Să dezbat.
Dar tu...
Adăpostiţi-vă!
Fugiţi, domnule!
Cred că suntem în siguranţă.
E în regulă.
Domnule, să rămânem aici.
Hai să rămânem aici!
Nu ştii nimic mai vesel?
”Siluete în pâclă,
”nu v-am mai văzut de mult
”Mâini şi chipuri palide, ochi muţi
”încoronate cu o ghirlandă lucrată de mâini moarte
”Din amintiri ce nu pier
”Una dintre voi e înaltă şi subţire
”Bună pentru iubit şi bun camarad de luptă
”Doar pata unui scandal mortal
”Doar asta şi anii ce-au trecut”
- E groaznică. - E superbă.
- Nu fi tâmpit! - Nu e gata.
E minunată!
Are ceva grecesc. Iubirea camarazilor.
E foarte sentimentală. Ar trebui să fii mândru.
Bun... Cine urmează? Tollers?
Nu, n-am nimic nou.
Serios?
Dacă Tolkien trădează frăţia cu o pagină goală,
o să vă prezint eu ceva degenerat.
Nu e de bine!
Dumnezeule!
E o copie, din păcate.
Am nevoie de modele vii.
Slabe şanse, fireşte!
Bănuiesc că ăsta nu e al tău.
Pretenţiile aristocrate ale tatălui meu?
Evident, n-are puşcă,
o casă uriaşă şi o liotă de cockeri.
Chiar n-ai scris nimic?
Nici măcar inspirat de dra Bratt?
Nu fi nesimţit, Wiseman. Eu şi Edith suntem doar colocatari.
Deci inima ei n-a fost cucerită? Mulţumesc, Tolkien. E bine de ştiut.
N-ai scris nimic?
Nu îmi stă mintea la scris. Nu mă pot concentra.
Ştii ce cred că sugerează asta?
Constipaţie?
Iubire. Împărtăşită sau nu.
Da. Mulţumesc.
Ce descriere profundă a condiţiei umane, Chris!
Păcat că nu se regăseşte şi în muzica ta.
Sunt surprins că vrei să credem
o vorbă din ce spui.
Cum adică?
Ne-ai ascuns-o pe încântătoarea dră Bratt.
Cine ştie ce altceva mai tăinuieşti.
Christopher!
O soţie, trei copii şi o fermă în Argentina. Dacă tot întrebi.
Aş vrea să am viaţa secretă a lui Tolkien, nu, Geoff?
Putem să jucăm?
Nu spuneai că e plecat?
Era.
Este...
Geoffrey, dă-l încoace! Mulţumesc.
Unde să pun astea?
Grăbeşte-te!
- Domnule. - Dle director!
Ce-i asta?
Ai spus dumneata că pot să invit câţiva prieteni.
Cât eşti plecat.
Mătuşa ta se simte mai bine.
M-am întors.
Am treabă. Trimite-i acasă!
Le-am promis băieţilor că pot rămâne peste noapte.
Circumstanţele s-au schimbat.
Şi vor pleca acasă.
Helheimr.
Nu fi ridicol!
Helheimr.
Dacă nu acum, atunci când?
Domnule?
Prefer să nu îmi încalc oferta de ospitalitate.
Mi se pare nedemn de un gentleman.
Ţi se pare...
Iartă-mă. Cum ai spus?
Nedemn de un gentleman.
Tată, ar fi o nesimţire. Băieţii au venit să înveţe.
Şi să joace biliard.
Da, şi să joace biliard.
Am muncit din greu. Şi sunt prietenii mei.
Le-am făcut o promisiune şi...
cu tot respectul, vreau să mă ţin de ea.
Foarte bine.
Gilson! Eşti un erou.
- Băieţi, terminaţi! - Un erou!
Helheimr.
E un cuvânt în germana veche care nu poate fi tradus în engleză,
înseamnă un cadou oferit cu teamă, după o ceartă.
Drachenfutter.
Cuvânt cu cuvânt înseamnă ”mâncare de dragon”.
Tetralogia lui Richard Wagner CICLUL INELULUI - Inelul Nibelungilor
Acum sunt dragon?
Wagner a compus-o în patru acte.
Începe cu un inel,
unul magic, care poate stăpâni întreaga lume
şi e făurit de un pitic.
De Alberich.
Am învăţat un pic din mitologia germană.
Dar, pentru a controla puterile inelului, trebuie să renunţi la iubire.
E un schimb inteligent, zic eu.
Asta pentru că eşti un viking cu inima împietrită.
Două, vă rog. În galeria superioară.
- Galeriile sunt pline. - Poftim?
Galeriile sunt pline, îmi pare rău.
N-aveţi niciun loc?
Asta înseamnă că e plin, domnule.
Există locuri în primul balcon.
Primul balcon.
Dar costă cinci şilingi.
Şi îi rugăm pe clienţi
să se îmbrace cum se cuvine pentru acea zonă.
Haide!
Edith.
Vino cu mine!
- Scuze. - Nu-i nimic.
E umilitor.
Să numeri bănuţii. E ruşinos!
Nu voi trăi aşa!
Şi nici tu.
- Sunt doar bilete. Putem... - Nu e vorba de asta.
E vorba de pierderea celor dragi.
De îngrijirea lor.
Mama...
Era bolnavă.
Nu ştiu ce avea.
Dar poate că, dacă mi-aş fi permis să chem un doctor...
...atunci...
Iartă-mă! N-o să meargă.
Dar a fost o idee frumoasă.
Puteţi începe!
Admitere la Oxford. Lucrarea 1.
E ora nouă, aveţi trei ore la dispoziţie.
Baftă!
Pot să-l mai dau o dată.
Îl mai dau o dată şi îl iau.
Nu ajunge să-l iei. Ai nevoie de bursă.
Îmi fac griji, Ronald.
Sigur dl Gilson n-are nevoie de bursă.
Iar Geoffrey Smith...
N-are nicio legătură cu prietenii mei.
Ne încurajăm reciproc, ne motivăm.
Colocatara ta. Dra Bratt.
Nu, Edith n-are nicio legătură cu picarea examenului.
Ai fost văzut ieşind noaptea din camera ei.
Vorbiserăm. Vorbim mult.
- Deci e adevărat. - Sigur că e adevărat.
- Nu... - Cu o noapte înainte de examen,
ai însoţit-o la sala de concerte.
Nici asta n-are legătură?
Nici măcar nu e catolică, Ronald!
Mama ta a făcut un sacrificiu.
Ştia că e pe moarte
şi a lăsat în seama mea viitorul şi educaţia ta.
Am de gând să-i onorez dorinţa.
A venit vremea să alegi
dacă îi vei călca pe urme sau nu.
Nu înţeleg.
Te rog să nu mai ai de-a face cu dra Bratt.
E ridicol! Şi nedrept.
- Cu toate astea... - Nu.
Nu pot. Şi nu vreau.
- Sunt tutorele tău... - Da, dar nu înţelegeţi.
- Ba înţeleg foarte bine. - Nu. Părinte!
O iubesc.
Vreau...
Ronald, vreau să te poţi bucura de acelaşi lux ca ceilalţi băieţi.
- Vreau... - Nu, sunteţi invidios.
Nu vreţi deloc asta. Sunteţi invidios.
Nu sunteţi sincer. Sunteţi preot.
Nu ştiţi ce înseamnă iubirea. Cum aţi putea?
- Ascultă... - Vreţi să fiu singur.
Să trăiesc singur, ca dv., să n-am nimic.
Nu vreau să trăiesc aşa.
Dacă după 21 de ani vei gândi la fel,
eşti liber să faci ce vrei.
Dar, până atunci, ai o îndatorire de respectat.
Şi o vei face, Ronald.
Aşa să mă ajute Dumnezeu, o vei face.
Nu pot da greş iar.
Şi ştii ce se va întâmpla dacă nu intru la Oxford.
Aş putea deveni preot, dar nu cred că celibatul
e ceva ce şi-ar dori vreunul dintre noi.
Edith?
Doar până la majorat.
Pentru numele lui Dumnezeu, lasă dramatismul!
Nu contează.
Nu spune asta! Sigur că contează.
Nu ştiu de ce eşti atât de afectat.
Lucrurile revin la normal. La realitate.
Nu renunţ la viitorul cu tine. De asta...
Refuz să renunţ.
Dar o vei face.
Mai curând decât crezi.
- Şi eu. - Nu e adevărat.
Edith, te rog!
Mi-am permis să cred
că există finaluri fericite pentru oameni ca noi.
Dar nu există. Nu au cum să existe.
Însă tu vei avea un final fericit.
Sper să-ţi placă la Oxford.
Nu. Edith.
Am nevoie de ajutorul tău.
Am nevoie de odihnă, Sam. Caută-l pe Geoffrey.
- Domnule, nu vă las aici. - Sam.
- Nu vă las aici. - Sam. E un ordin.
Găseşte-l pe Geoffrey şi spune-i să nu-şi piardă speranţa.
Spune-i că C.C.S.B., noi...
Ţine-l în viaţă!
Mulţumesc, Sam.
- E un dragon? - Da.
Pentru numele lui Dumnezeu!
Mă întrebam dacă am mai spus...
Decorul piesei e inspirat de arhitectura colegiului Trinity.
OXFORD, ANGLIA
- Dar despre ce e vorba? - Ei bine...
- Tu eşti poetul? - Nu, ăla e Geoffrey.
Voi, ăştia de la Oxford, trebuie să vă străduiţi mai mult.
- Unde mergem? - Spune!
Unde să... Scuze!
Da...
Planul tău e să furăm un autobuz?
- Gilson, linişte! - Repede!
Cred că în acea partidă au jucat bărbaţii de la Oxford
cu băieţii de la Cambridge.
Arbitrul era orb.
Declar
al treilea consiliu de la Oxford al C.C.S.B.
ca fiind deschis!
Le urez bun-venit
domniţelor de la Eagle and Child,
invitate de onoare.
Fie ca toate întrunirile să aibă loc într-un autobuz abandonat.
”Abandonat” e mult spus.
Poate un pic.
Ce e C.C.S.?
C.C.S.B.
Nu cred că mă placi, dle Spărgător.
- Scuze, eram... - Îmi cer iertare în numele lui.
- Suferă după cineva. - Poftim?
Suferă după încântătoarea dră Bratt.
- Nu-l băga în seamă. - Cine e încântătoarea dră Bratt?
- Nimeni. - Serios, Tollers?
La cum zaci de câteva luni...
Nu e frumos să vorbeşti despre altă doamnă când eşti cu cineva.
Ai dreptate. Iertare, Myrtle.
Mă cheamă Beryl.
Vezi? Stă în braţele unei fete frumoase,
dar nu-şi aminteşte cum o cheamă.
Iartă-mă că problemele mele îţi strică distracţia.
Ai luat o decizie, Tolkien. Nu te-a obligat nimeni.
- Ce? - Edith sau Oxford.
Ai ales Oxfordul şi iată-te!
Într-un autobuz rechiziţionat, cu trei fete frumoase
şi cei mai buni prieteni ai tăi. Distrează-te!
- Nu am fost obligat? - Da...
- Preotul, binefăcătorul tău. - Chris, întreceţi măsura.
- Nu vorbi despre lucruri... - Mulţumesc, a fost minunat.
Ai renunţat la ea. Ai vrut Oxfordul mai mult.
- N-am avut de ales. - Asta te face mârşav?
Te face altceva? Ce-i cu tine?
Taci!
Ce naiba, Tollers?
Chris, îmi pare rău.
- Fir-ar să fie! - Eşti bine?
Pentru un intelectual, ai un croşeu de dreapta impresionant.
- Loveşte-mă şi tu, te rog. - Nu.
- Loveşte-mă acum! Te rog, Chris! - Las-o baltă!
- Las-o baltă. - Te rog!
E în regulă.
A fost urât din partea mea. Îmi pare rău.
Trebuie să înţelegi, Tolkien,
biet orfan nelegiuit,
că suntem fraţii tăi. Orice ar fi.
Sigur că da.
Exact.
Nu e o simplă prietenie.
E o alianţă.
Una invincibilă.
Helheimr!
- Helheimr. - Tot Helheimr.
De fiecare dată pronunţă greşit.
- Vreau să beau ceva. - Unde sunt fetele?
Jos!
Ţine uşa, George!
Te-au eliberat neatins.
O să discute mâine cu rectorul.
Şi tu?
Gilson şi Wiseman, porcii de la Cambridge,
au fost deja eliberaţi.
Eu n-am avut norocul lor.
Se pare că mâine ne vedem la rector.
- Moarte prin morală. - Îmi pare rău, Geoff.
- Nu e vina ta. - Ba da.
Dacă nu eram eu, acum erai în braţele adorabilei Mary.
Fii serios! Cum m-am arătat interesat,
a început să discute despre iubitul ei.
Eu mă descurcam, până să strice Wiseman tot.
Dra Edith Bratt
Rectorul chiar i-a scris mamei mele.
Credeţi că mai am vreo şansă să ajung poet după asta?
O să înnebunească. Asta e.
Geoffrey şi-a pierdut doar cariera. Tu ce ai păţit, Tolkien?
Am fost exmatriculat.
Glumeşti?
Nu pot să te exmatriculeze pentru un picnic în autobuz.
Autobuzul e cea mai mică problemă.
N-am obţinut notele necesare.
După spusele rectorului, nu sunt pasionat de clasici
şi am doar un interes trecător pentru vechii greci.
Aşa că îmi retrag bursa.
Asta nu înseamnă că trebuie să te retragi.
Sigur că nu. Ce prost sunt!
Când se întoarce mama de la Monte Carlo,
o rog să mai completeze un cec.
Ce o să faci?
Primesc bursă până la sfârşitul trimestrului.
Apoi trebuie să-mi plătesc studiile.
Ceea ce e imposibil, aşa că mă voi angaja.
Şi ce vei face?
Mă întorc la Birmingham şi o să lucrez într-o brutărie.
Sau o să fac pantofi pentru idioţi bogaţi ca voi,
care vin şi flutură portofelele.
Am nevoie de o pereche nouă de pantofi.
Serios vorbind,
ai fost mereu mai talentat decât noi.
Şi, o să fiu sincer,
uneori te-am urât pentru asta.
Dar, dintre noi toţi,
eşti ultimul care ar trebui exmatriculat.
Mâine e ultimul nostru meci.
Ne vor lipsi victoriile cu voi.
Fii serios!
Wiseman, opreşte-l!
- Bravo, Tolkien! - Mulţumesc.
Frumos meci, băieţi!
- Frumoasă cursă! - Ai jucat bine, tolomacule.
N-ai fost chiar slab, Tollers.
Cât a fost scorul, Wiseman?
Bravo, băieţi!
Bună, mamă!
- Ai jucat bine, Geoffrey. - Mulţumesc că ai venit.
- Luăm cina mai târziu? - Da. La şapte.
Va veni şi tatăl tău.
Scuzaţi-mă, dnă Smith.
Putem sta puţin de vorbă?
Ce e?
E vorba de Geoffrey şi de problema cu rectorul.
A fost o cumplită neînţelegere.
Prefer să nu vorbesc despre asta.
Eu sunt de vină pentru tot ce s-a întâmplat
şi vă asigur că sunt pedepsit serios.
Vă rog să nu-i îngreunaţi situaţia lui Geoffrey.
E unul dintre cei mai harnici şi mai buni oameni.
Munceşte mult ca să vă mândriţi cu el.
Şi e extrem de talentat.
Ştiu că ar trebui să tac...
- A fost vina ta? - Da, şi am fost exmatriculat.
Aşa că nu vă mai temeţi de influenţa mea.
Şi...
La ce talente te referi?
E poet.
Şi-a publicat lucrările în reviste universitare.
M-ar omorî dacă ar afla că v-am spus. Dar e bun.
O zi bună!
Dle Tolkien?
- Pentru dv. - Mulţumesc.
Studenţii n-au voie pe iarbă!
Ştii cât e ceasul?
Tâmpit bătrân!
Wright, e unul de-ai tăi?
Nu cred.
Bătrân...
Dă-te de pe gazon!
Trăiască Earendel,
cel mai strălucitor dintre îngerii trimişi oamenilor.
Ronald, ridică-te!
Ridică-te! Eu sunt. Trezeşte-te!
- M-am trezit. - Ai trezit toată universitatea.
Nu mă pot exmatricula de două ori, nu?
- Adună-te! - Pot?
Geoff, stai jos!
Ia o duşcă! Ce whisky bun!
Nu vreau să beau. Adună-te, John!
Vrei să vii la o nuntă?
Ce?
- O nuntă frumoasă, englezească... - John...
- ...de vară. - Nu pricep nimic.
- Edith. - Felicitări!
Da, mi-a scris.
S-a logodit. Se mărită.
John, ce ghinion!
Îmi pare rău. Nu mă simt grozav.
- Nu-i nimic. - Iartă-mă, Geoff.
Nu-i nimic.
Sunt aici.
Scrimeri, salutaţi!
Cum te simţi?
Fantastic.
Încântător.
Şi ce idee minunată ai avut!
Să iubeşti pe cineva
care, din cine ştie ce motiv, nu-ţi împărtăşeşte sentimentele
e dureros.
Dar, dacă îi asculţi pe poeţi,
poate că există o anume frumuseţe în acea iubire.
Arde. Cu putere.
Şi nu e pângărită de realitate sau tocire.
E la fel de limpede şi de intensă azi
ca în ziua în care a apărut.
Şi există frumuseţe în asta,
cred.
Cel puţin asta sper.
Alt vorbitor în dodii.
Cum ţi se pare introducerea în gotică?
Nu e rea. Prefaţa e bine scrisă.
Limba în sine nu e foarte prezentă.
- Păcat! - Da.
- Astă-noapte, în curte... - Doamne! Aţi văzut.
...am auzit o limbă pe care n-o cunosc.
Sigur, au auzit-o mai toţi cei din Oxfordshire,
până pe dealurile Chiltern.
- Eram foarte beat. - Nu mă îndoiesc.
Erau nişte prostii.
O limbă inventată de mine pentru spiriduşi.
Mi s-a părut că aud ceva finlandeză.
Da. Am furat mult.
- Nu ai furat. - Nu.
Limbile nu fură.
- Da. - Ai fost influenţat.
Nu v-am reţinut numele. Eu sunt...
Tolkien. Ronald. Colegiul Exeter.
Scuzaţi-mă!
Un copil arată cu degetul şi i se spune un cuvânt.
Copac.
Ulterior învaţă să diferenţieze acel copac de ceilalţi.
Îi află numele.
Se joacă sub copac. Dansează în jurul lui.
Stă sub crengile sale, pentru umbră şi adăpost.
Se sărută sub el, doarme sub el,
se căsătoreşte sub el.
Mărşăluieşte pe lângă el în drum spre război,
şchiopătează pe lângă el la întoarcere.
Se spune că un rege s-a ascuns în pomul ăsta.
Un spirit ar putea sălăşlui în coaja sa.
Frunzele sale
sunt sculptate pe mormintele şi monumentele proprietarilor.
Din lemnul său poate s-au construit galioanele
care i-au salvat strămoşii de invazie.
Şi toate astea,
lucrurile generale şi amănuntele,
cele naţionale şi cele personale,
el ştie toate astea, le simte,
le poate invoca, oricât de slab,
rostind un singur sunet.
Oak.
Un cuvânt saxon. Proto-germanic.
Înrudit cu scandinava veche. Eik.
O limbă nu e niciodată o prostie.
Limba are înţeles.
Istorie. Straturi peste straturi.
Şi un cuvânt fără înţeles ce e?
Doar un sunet.
Altcineva mi-a mai spus asta.
Mult mai pe scurt, presupun.
Există un text sau două în gotica originală la bibliotecă.
Ar trebui să le citeşti.
Nu pot să intru şi să cer originalele.
Spune-le că te-a trimis profesorul Wright.
O INTRODUCERE ÎN LIMBA GOTICĂ de DR. JOSEPH WRIGHT
Nu i-ar fi păsat.
Nu asta e ideea. E cel mai mare filolog,
mai ales când e vorba de gotică.
Poate că a fost flatat.
Sigur că a fost flatat.
Nimeni n-a mai împrumutat cartea aia de 1.500 de ani.
Eu am luat-o săptămâna trecută.
- Cum ţi s-a părut? - Vreau să-i las plăcerea lui Tollers.
N-o s-o termine. Nici nu ştie cine a scris-o.
Vă rog, mai tăceţi! Nu e amuzant.
Tolkien, bufonule!
Asta e şansa ta, nu pricepi?
Profesorul tău de gotică te încurajează să dezertezi.
- Cum adică? - Te atrage la cursul lui.
- Scuze. - Are dreptate.
Nu pot să mă transfer imediat la filologie.
De ce?
Pentru că nu am bursă.
Adică facultatea de filologie
nu dă burse?
Ba da, dacă eşti genial la limbi străine.
Tâmpitule!
Dle profesor!
- Scuzaţi-mă, dle profesor Wright. - Da.
M-am gândit la simbolismul stejarului.
Copacul păzitor, vestitorul schimbării.
Fascinant! Studiezi arboricultura?
Nu. Studiez clasicii. Dar aş vrea...
De asta v-am abordat, vreau să trec la cursul dv.
- Să studiez filologie. - La cursul meu?
Da. Sunt Ronald Tolkien.
Am stat la geamul dv. şi am urlat obscenităţi
într-o finlandeză mutilată.
Şi asta e o recomandare?
Ştiu că e neobişnuit, dar adevărata mea pasiune,
la care am muncit toată viaţa...
Pot să fiu sincer?
Nici nu ştii cât mi-aş dori asta.
Am nevoie de bursă.
Am nevoie de bursă ca să studiez filologia cu dv.
Şi aş face orice
ca să demonstrez că sunt un candidat valoros.
- Orice? - Da.
Nu.
- Nu? - Nu.
Nu, pentru că dacă v-aş lăsa să lucraţi în linişte
n-aş avea privilegiul de a învăţa de la dv.,
şi-atunci acest întreg interludiu,
sincer, înfricoşător ar fi în zadar.
- Tolkien. - Da.
- De origine germană. - Aşa cred.
Anglo-saxonă, poate.
- Exact. - Tollkühn.
Bănuiesc că nu e nevoie
să-ţi traduc cuvântul ăsta.
Nesăbuit.
- Dle profesor Wright... - Cursul meu e plin.
Plin de studenţi care traduc din engleza veche
cel puţin la fel de rapid şi de bine ca şi tine,
iar ei au avut deja două trimestre în care să înveţe.
O zi bună!
Helheimr.
Dle profesor!
Din copilărie sunt fascinat de limbile străine.
Obsedat! Am inventat propria limbă.
Limbi complete. Priviţi!
Am aici tot.
Din Breost-hord. Din inimă.
Comoara pieptului.
Şi desenele?
Am creat poveşti. Legende.
Doar ăsta e rolul limbii, nu?
Nu doar să dea nume lucrurilor.
E viaţa unei culturi, a unui popor.
- Da. Exact. - Exact.
Poţi scrie o lucrare de 5.000 de cuvinte
despre influenţa elementelor scandinave în Gawain?
Sigur că da. Când să fie gata?
Diseară.
Pământul de Mijloc.
”Cei doi fraţi îşi adunară războinicii
”Le spuseră celor dragi
”că trebuie să îndure vremuri de restrişte,
”că trebuie să folosească armele şi să nu dea înapoi”
Felul în care urmezi ritmul poeziei,
sensibilitatea la ea.
Trebuie să recunosc,
n-am mai întâlnit aşa ceva.
Niciodată.
”Byrthwold grăi...”
”Byrthwold grăi, scoase scutul...”
Război! Anglia e în război!
Germania invadează Belgia!
”Le spuse războinicilor cei mai îndrăzneţi:
”Curajul trebuie să fie mai măreţ
”inima mai hotărâtă,
”spiritele mai îndârjite, când forţa ne părăseşte.
”Aici zace stăpânul nostru, făcut bucăţi
”un om bun în ţărână”
SĂ TE ÎMBRACI EXTRAVAGANT ÎN RĂZBOI... DE PROST-GUST... NEPATRIOTIC
REGELE ŞI ŢARA VOR SĂ VĂ ÎNROLAŢI PÂNĂ LA SFÂRŞITUL RĂZBOIULUI
ADUNAŢI-VĂ ÎN JURUL DRAPELULUI CĂUTĂM OAMENI CAPABILI
Dra Edith Bratt
FOLKESTONE, ANGLIA
Poftim, Chris!
Doamnelor şi domnilor, Robert Gilson.
Gilson!
Nu mă inviţi la dans?
Ai pierdut un pariu?
Am avut deja parte de trei priviri invidioase.
Probabil te-au confundat cu Kaiserul.
Suntem în război sau la petrecere?
- Excelentă mustaţă! - Mulţumesc.
- Trebuie să bei ceva. - Aşa e.
- Cred că ne-am adunat toţi, Tolkien. - Da.
Ţinem un toast?
Pentru toate viitoarele întâlniri ale C.C.S.B. Prin Europa.
Noroc, domnilor!
- Domnilor, îmi daţi voie? - De ce nu?
Privirea înainte, Tolkien.
Păsărica!
Helheimr!
Am scris o piesă în care o chelneriţă franţuzoaică
se îndrăgosteşte de un erou englez.
Trebuie să te razi dacă vrei să fii chelneriţa.
- Noroc! Mai încap. - Încă una?
Pun pariu că Wiseman se culcă primul.
- Accept. Scotch? - Câştig uşor.
Baftă, Ronald!
Iau eu asta.
Încerc să amân plecarea.
- Ce face fratele tău? - Bine.
E deja în Franţa.
Tu ce faci cu muzica?
Predau pian. În general fetiţelor.
Nu e grozav.
Şi eşti logodită.
E foarte bun.
Foarte atent. Un om bun.
- Trebuie să spun ceva... - Ronald.
Am făcut cea mai mare greşeală din viaţă
şi n-a fost zi sau clipă...
M-am gândit mereu la tine.
Eşti cel mai minunat spirit din câte am cunoscut.
Ai curaj, inteligenţă, talent,
eşti mândră,
înnebunitor şi minunat de mândră,
eşti şireată şi radiantă,
eşti plină de viaţă.
Meriţi toată fericirea din lume.
Ba nu.
Nu meriţi fericire, nu asta...
Vreau să spun că...
Meriţi mult mai mult.
Meriţi magie.
Ăsta e?
E Ascanius.
Parcă e ceva din poveştile tale.
Da. ”Compătimiţi-i pe bieţii cetăţeni din regatul Ascanius.”
De ce să-i compătimim?
Pentru istoria lor cumplită. Pentru ruşinea lor.
Pentru regretele lor.
Ar trebui să se ierte.
Nu pot.
Regimentul Lancashire, pe Ascanius!
Ar trebui...
A fost foarte plăcut.
Cu bine, micuţo!
Edith.
- Te iubesc! - Te iubesc!
- Te iubesc mult de tot. - Ştiu.
N-am putut să fac nimic în privinţa asta.
Ştiu. Nici eu.
Trebuie să plec.
- Nu muri! - Bine.
Şi întoarce-te la mine.
Rămâi în viaţă şi întoarce-te la mine.
Domnule, i-am găsit. Ridicaţi-vă!
- Am găsit regimentul 19 Lancashire. - Geoff.
Trebuie să vă ridicaţi.
Hai să vă găsim prietenul. Suntem aproape.
Foc!
Urcaţi pe scară!
Fixaţi baionetele!
- Nu pot. - Hai, soldat!
Geoffrey!
- Pe aici, repede! - Haide, Lancashire!
Geoffrey!
Unde e Geoffrey Bache Smith? Lt. Geoffrey Bache Smith?
Bache Smith nu e aici, a plecat deja în luptă.
- Nu! - Ba da, îmi pare rău.
- Geoffrey! - Nu vă opriţi pentru răniţi.
Geoffrey!
- Domnule, ce faceţi? Staţi! - Nu mă urma.
Urcaţi pe scară!
Geoff!
Geoffrey!
Nu încetiniţi!
Geoff!
Ronald!
Geoff!
Ronald!
Geoffrey!
Ronald!
Geoff!
Ce?
Ronald!
Geoff!
Ronald!
Geoff!
Geoffrey!
Gaz!
Pune-ţi naibii masca!
Gaz!
Bună!
Nu încerca să te ridici.
Ai dormit multă vreme.
Te-ai îmbolnăvit de tifos, dar eşti teafăr.
Eşti acasă.
Am încercat să dau de el.
De cine?
De Geoffrey, eu...
L-am auzit...
Îl auzeam.
Geoffrey e mort.
- A murit cu săptămâni în urmă. - Poftim?
Nu.
Robert Gilson a fost împuşcat.
A murit şi el.
Robbie şi Geoffrey.
Îmi pare rău.
Ron, îmi pare tare rău.
Dar tu eşti teafăr. Eşti acasă. Totul...
Totul va fi bine. Promit.
Îmi petrec fiecare după-amiază cu mame şi văduve.
Ce le-aş putea spune?
Fiii voştri au murit în războiul cel mare.
Ce le spui?
Cuvintele sunt de prisos. Cel puţin cele moderne.
Ţin slujba.
Distanţa aduce o oarecare linişte. Lucrurile străvechi.
Cât ai fost bolnav,
dra Bratt nu s-a desprins de lângă patul tău.
Nici măcar o dată.
Ai avut dreptate să vrei să fii cu ea.
Mulţumesc.
Asta a sosit pentru tine pe un traseu ocolitor.
Cred că a scris-o în ultimele lui zile de viaţă.
Dragul meu John Ronald,
e consolarea mea supremă că, dacă voi fi ucis în noaptea asta,
va mai rămâne un membru de seamă al C.C.S.B.
care să dea glas dorinţei pe care am stabilit-o împreună.
Moartea unuia dintre membrii săi nu poate
duce la dizolvarea C.C.S.B.
Moartea ne poate face detestabili şi neajutoraţi ca indivizi,
dar nu îi poate opri pe cei patru nemuritori!
Fii binecuvântat, dragul meu John Ronald,
fie ca tu să spui cuvintele pe care am încercat să le spun,
multă vreme după ce eu nu voi mai fi să le rostesc.
OXFORD, DUPĂ CÂŢIVA ANI
- Bună seara, profesore Tolkien! - Bună seara, domnule!
Ce faci aici?
Am făcut o budincă cu dulceaţă, cu copiii.
Michael a vrut.
El şi John au pus o tavă în faţa biroului tău.
Sper că ai mâncat.
Îmi pare rău, eu...
Îmi pare rău.
Edith, a fost o zi grea. Nimic din ce scriu...
- Înainte scriai de plăcere. - Ştiu, e...
- Era o pasiune. - Ştiu, e... inutil.
Aş vrea să hotărăşti ce-ţi doreşti, Ronald,
sau s-o laşi baltă.
Dle Tolkien?
Dnă Smith.
Mă bucur să vă văd. Mulţumesc că aţi venit.
Robert Gilson era fiul directorului de la King Edward's.
Aşa e.
Mi-o amintesc pe mama lui vitregă.
Şi Christopher Wiseman?
A supravieţuit.
Deşi îmi pare rău să spun că e...
Unii dintre cei care am supravieţuit au altfel de cicatrice.
Sora mea a pierdut trei fii. Eu, doi.
Toţi în aceeaşi săptămână.
Îmi pare rău.
Aici stăteaţi.
Da.
E foarte plăcut.
Mulţumesc că m-ai adus aici.
Parcă vă văd aici.
Pe toţi.
Îmi imaginez.
Trebuie să fi fost clipe foarte fericite.
Aici stătea Geoffrey.
Cu permisiunea dv.,
aş vrea să public un volum cu poeziile sale.
Poeziile sale?
Cred că era foarte talentat.
Aş vrea ca lumea să-l cunoască.
Aş putea scrie eu prefaţa.
Nu ştiu...
Înclin să vă refuz, dle Tolkien.
Era foarte talentat. Mi se pare important.
Îmi plăcea poezia.
Uneori mă întrebam dacă de la mine a moştenit Geoffrey...
Îmi pare rău, nu ştiu la ce ar ajuta.
Ar ajuta foarte mult.
Credeţi-mă.
Nu l-am cunoscut pe Geoffrey atât de mult pe cât mi-aş fi dorit.
Era fericit?
Spune-mi!
A cunoscut iubirea?
Eram orfan când am ajuns la King Edward's.
De la început, de dinainte să fim prieteni,
Geoffrey era blând.
Bun.
Dintre toţi oamenii pe care i-am cunoscut,
el era...
El era omul care reprezenta cel mai bine
ce înseamnă să iubeşti.
Şi să fii iubit. De asta...
De asta cred că e foarte important.
Iertaţi-mă, dar aţi întrebat la ce ar ajuta,
poeţii, scriitorii...
la ce ar ajuta arta noastră.
Nu cred că e nimic mai necesar.
Mai ales în asemenea momente. Mai ales acum.
O prefaţă ar fi minunată.
Mulţumesc.
Mai ştii cum mama ne punea să sărutăm copacii?
- Şi să-i ascultăm cum vorbesc. - Ce magie neagră era şi asta?
Hai, sălbaticilor! Haide!
- Cine vrea să vorbească cu copacii? - Aşteptaţi-mă!
- Ce zici? - Cum te cheamă?
Nu suntem înfricoşători. Nu vă temeţi.
Copii, vreau să mă ajutaţi. Puteţi face ceva pentru mine?
- E ca o temă? - Nu, dacă îmi iese ca lumea.
- Vreau să ascultaţi o poveste. - Ce poveste?
- E bună? - Sper că da.
- E lungă? - Foarte lungă.
Ai început-o?
Da, cred...
Da, în mintea mea. Am început-o.
Despre ce e vorba?
Despre călătorii. Şi aventuri.
Magie, desigur.
O comoară.
Şi iubire.
E vorba despre multe lucruri. E greu de spus.
E despre căutări, într-o anumită măsură.
Şi călătoriile pe care le facem pentru a arăta ce putem.
Despre curaj.
Despre camaraderie.
E despre camaraderie.
Prietenie.
- Oameni micuţi, ca tine. - Eu nu sunt mic!
Nu. Mici ca statură. Nu ca spirit.
E vorba şi despre vrăjitori.
- Vrăjitori? - Da.
Şi munţi, dragoni, călătorii...
Christopher, dacă-ţi rupi gâtul cu ăia,
eu nu te duc la spital.
Într-o gaură din pământ
locuia
Hobbit.
”HOBBITUL” A FOST PUBLICAT ÎN 1937 ŞI L-A LANSAT PE TOLKIEN
DREPT UNUL DINTRE CEI MAI APRECIAŢI SCRIITORI DE FANTASY DIN LUME.
ROBERT QUILTER GILSON ŞI GEOFFREY BACHE SMITH
AU MURIT ÎN 1916, ÎN BĂTĂLIA DE PE SOMME.
MAMA LUI GEOFFREY A PUBLICAT POEZIILE SALE ÎN COLECŢIA ”RECOLTA PRIMĂVERII”,
CU O PREFAŢĂ DE TOLKIEN.
CHRISTOPHER WISEMAN A COMPUS FOARTE PUŢIN DUPĂ RĂZBOI.
A TRĂIT PÂNĂ ÎN 1987.
DEŞI PRIETENIA LOR N-A MAI PUTUT FI ACEEAŞI
JOHN RONALD ŞI-A BOTEZAT AL TREILEA COPIL ”CHRISTOPHER”.
JOHN RONALD REUEL TOLKIEN A MURIT ÎN 1973,
LA DOI ANI DUPĂ EDITH.
AU RĂMAS ÎN URMA LOR PATRU COPII.
PE PIATRA FUNERARĂ COMUNĂ SUNT SCRISE NUME DE ELFI
DIN POVESTEA LUI TOLKIEN
DESPRE UN MURITOR CARE S-A ÎNDRĂGOSTIT
DE O PRINŢESĂ ELFĂ.
Traducere şi adaptare Robert Ciubotaru